Protivim se planu da sretnem Aleksandra na rijeci Granikus.
Ovo je Azija, gdje je prostor beskrajan kao vrijeme, a oboje su na našoj strani.
Ovdje na istok - planine, pustinja, bespuće,
2,000 žednih milja do Babilona.
Ovdje, na obalama Male Azije - bogati gradovi, dobre luke.
Ovdje - Aleksandar, s nedovoljno ljudi, novaca ili zaliha
za išta osim život od zemlje. Morat će krenuti na istok.
Što predlažete?
Povlačenje i uništenje svega prije njega.
Neka osvaja samo popaljenu zemlju.
A kada zalihe nestanu, linije puknu... Gdje i kada mi želimo.
Povlačiti se pred ovim dječakom, avanturistom, piratom?
Bacio je Grčku na koljena za 16 mjeseci. Njegovom ocu je trebalo 20 godina.
Ovo je Perzijsko carstvo. Ako treba, sakupit ćemo milijun ljudi protiv njega.
Ali ne na Granikusu. Tu smo jednobrojni. Bijem samo po jednu bitku.
Onda u boj, dosta je priče!
Priče? Bori se sam, onda. -Memnone!
Dariuse, Imperatore, unajmili ste moje ratničke vještine.
Također je unajmio tvoju hrabrost. -Da sam sumnjao u ijedno, on ne bi bio ovdje.
Govori, Memnone.
Gospodari Perzije, dobro slušajte.
Aleksandar je kao lav koji je namirisao krv.
Treba mu borba, plijen, i to vrlo brzo.
Ako hranite legendu o njegovoj nepobjedivosti,
ako mu predate pobjedu u Perziji, ako nas porazi na Granikusu...
Izgledaš previše siguran u to, Grče.
Gradovi iz Male Azije će mu prići.
Jer se još uvijek smatraju grcima. -Perzijanci 200 godina.
Grk ili Perzijanac, korijeni su korijeni.
Jesu li?
Ima li sumnje i ovdje, u moju lojalnost?
Gospodo, dopustite da govorim iskreno.
Ja sam Grk, kako me nazvaste, koji diže oružje na Grka.
Ovo nije igra za mene i moje ljude. Moramo pobijediti, kao i vi.
Ovo je profesionalna vojska, s kojom se suočavamo.
Govorio si otvoreno, sada ću ja.
Ove zemlje koje bi popalio su naše. Usjevi su naši.
Predati u ruke viđenijih perzijanaca...
...od strane velikog kralja Perzije prije tisuća godina -
dok su ljudi još živjeli kao zvijeri na onim grčkim otocima.
Ni zemlja ni hrana, niti travka neće biti slomljena.
Ovo je naša odluka, Dariuse, Imperatore.
Srest ćemo Aleksandra kod Granikusa i uništit ćemo njegovu vojsku!
A ja ću njega ubiti.
Tako vam glava. -Tako nam glava.
Imaš li stomak za ovu borbu, Memnone?
U ranu zoru?
Bijaše žene čekaju, također.
Jer vrijeme je lopov.
Neću te slati u Babilon.
Koga će, tada, kralj držati ka taoca za tvoju lojalnost?
Ti ćeš kod Miletusa s ostalim ženama i čekat ćeš vijesti s Granikusa.
Kako želiš. -Kako želim.
Hoću, mnoge stvari.
Ne mogu vjerovati u ovo što radiš. Mislim da ni ti ne vjeruješ.
Imaš oči a ne vidiš. -Vidim da nemam izbora.
Nemaš izbora osim voditi Grke u smrt? Plaćenici su, bore se za novac.
A ti? -Sada me to pitaš?
Trebam li pitati tvoj leš kada ga vrate natrag?
Htjela bi da igram izdajnika? -Što bi izdao?
Pola noći sjedim i slušam kako pričaš o Babilonu, kralju, velikanima.
Čak i u snovima, tvoje riječi opisuju uvrnute ljude...
...kojima pšenica znači više nego ljudski život.
Tko se još suprotstavlja Aleksandru?
Tko bi još trebao? -Svatko tko mrzi tiraniju.
Što mrziš više, tiraniju ili Aleksandra?
Te riječi su strane. -Ta Imperija za koju se boriš...
...je stara i vapi za uništenjem.
Svijet u kome živimo vapi za uništenjem. -Ne. Treba mu nova sila, nova ideja.
A ta ideja je došla u Perziju, kao što je i u Grčku.
Kao u Grčkoj, ovdje je. Vidite je, a ne shvaćate.
Aleksandar.
Ja sam i Perzijanac i Grk, poznajem oba svijeta.
Možda je i Athena u koju vjerujemo stara i korumpirana...
...ali su njene ideje i slava vrijedne borbe.
Čija slava? Athenska ili Aleksandrova?
Obje ako treba. Perzijska pobjeda to neće ostvariti. Aleksandrova hoće.
Ako nisi to vidio kada je govorio u Atheni, moraš sada to vidjeti.
Jesi li ti, kada si otišla u izgnanstvo sa mnom?
Nisam bila sigurna. -Ali si otišla.
Žena sam ti. -To je riječ u tvom srcu?
Sada me to pitaš? -Da, sada.
Jer vjerujem da on nije napustio ni tvoj um niti srce, nije li?
To je gorak oproštaj. -Memnone...
Za tebe, Memnone, za tebe se molim.
Kod Troje, Ahil je našao svog Hectora i ubio ga.
Tko će biti moj Hector?
Bogovima borbe!
Napad!
Aleksandre! Dolje!
Izdajnički, krvoločni perzijski psi!
Tražimo četvrtinu.
Svaki Grk na svijetu je zaklet da nikada ne digne oružje na mene.
Nisam se na to ikada zakleo. -Bio si obavezan, kao i tvoji ljudi.
Sada stojimo na poprištu bitke - ti pobjednik, mi poraženi.
Ne. Ja kao glavni zapovjednik Grčke,
a ti kao izdajnik svojih ljudi.
Ne za sebe, već za moje ljude, ponovno tražim četvrt.
Traži os perzijanaca, koji su te napustili.
Kako ćeš proslaviti ovu pobjedu?
Kod Karineje, tvoj otac je igrao po tijelima Grka koji su se borili za slobodu.
Slobodu?
Boriš se za plaću! Zaradi je!
Neka bude tako, do smrti.
Od svih grka koji su se borili na Granikusu, ni jedan nije pobjegao živ.
Ovo, Aleksandre, je legenda o Gordijevom čvoru.
Mnogo godina ranije, kada smo bili pod velikom tiranijom,
pričalo se da bi kralj došao u dvokolicama...
...koji bi nam pomogao i postao naš vladar.
Ovo se pojavilo. A kralj je bio Gordijus,
koji je ostavio dvokolice ovdje, kako stoje, s porukom:
"Tko uspije odvezati ovaj čvor, postat će vladar Azije."
Mnogi su probali.
Nitko nije uspio.
Ephesus, Sardis, Helicarnassus.
Odsijeca perzijsku flotu od svake luke u Maloj Aziji.
Aleksandar je pretvorio Egejsko more u grčko jezero!
Aleksandre, tvoja rana!
Ovi Grci idu u Makedoniju...
...da obrađuju zemlju i rade u rudniku do kraja života.
Cijelo stanovništvo da bude prodano u roblje.
A vi, Athenjani,
građani glavnog grada svijeta, predstavnici njegove kulture,
vi uglednici, emisari, za koje smatram da još šurujete s Dariusom,
kao što ste protiv mog oca,
bit ćete nam taoci za sitne usluge od Athene.
Misliš da ćeš dobiti usluge za ono kod Miletusa, Zelie ili Granikusa?
Misliš da će kod kuće zaboraviti to divljaštvo?
A mi koji smo tebi prišli, bili smo upozoreni.
Protiv tebe mora biti, do smrti!
Tvoja pobjeda,
tvoj... plijen.
Bit ćeš tretiran... shodno svom činu.
Barsin. - Aleksandre, osvajaču!
Je li? -To je na tebi da kažeš.
Ne, ti. -Rasturio si si grad.
Pogledaj me. -Spalio ga.
Pogledaj me. -Pljačkao, palio, silovao.
Što očekuješ vidjeti?
Ono što sam vidio u tvojim očima kad sa se probudio. -Želiš to?
Što sam vidio u tvojim očima u Atheni. -Tamo sam dušom izdala Memnona.
Ovdje u Miletusu, Aleksandar mora biti voljen.
A gdje je njegova ljubav? "Tretirani ćete biti, shodno svom činu"!
Nisam mislio... -To su tvoje riječi.
Moj čin je i njen. Nosiću i njenu slavu i njen sram.
Aleksandre!
Što?
Nisam ništa rekla. -Tvoje usne formiraše zvuk.
Što se plašiš reći sada, a nisi se plašio sinoć?
Kakve misli se vrte po toj tvojoj nestašnoj glavi?
Misli?
Nestašne?
Izabrala si da pođeš.
Idi.
Moja glava se okreće.
Pluta.
Zašto uvijek biraš biti sam?
Aleksandre... pogledaj me.
Ovo je nađeno na bojištu.
Od Demostena... za Darija.
Ne moramo čekati athensku flotu. Sretnimo se s njima ovdje, u Miletusu.
Athena nije više uz nas, niti Grčka. Izdani smo!
Izdani. -Gotovo je.
U čije ime govoriš? -U svoje ime.
Svađe nema ovdje. -Poanta je to.
Nije iznijeta.
Vidim sve u tvojim očima.. i mislima:
"Okreni se. Okreni se."
Nemam ništa u očima i mislima što mi nije na jeziku.
Niti će zla tu biti. Zapovjedi, pokorit ću se.
Nije dovoljno! Vi ste makedonci, ne perzijski robovi. Dajte mi srca!
Predlažeš da nastavimo dalje, bez athenske flote, bez podrške,
s vojskom koja se prostire tisuće liga u Makedoniji.
Tako bi tvoj otac napravio.
On bi ostavio garnizon ovdje,
vratio bi plijen u Makedoniju s ostatkom flote,
natjerao Athenjane da ga podrže, a onda napao s vojskom 5 put većom.
Tako bi tvoj otac napravio!
Moj otac! Moj otac!
Ja sam Aleksandar, ne moj otac!
Ruka koja zabi nož u mog oca bješe ruka prijatelja.
I ubih ga.
Moj je i grijeh, također.
Kruna je moja pravilom rođenja, zar ne?
Filip Barbar, Filip Barbar...
Ništa ne može stajati na putu Aleksandrove sudbine, je li?
Sudbina je sudbina, moja ili tvoja.
Makedonci, raspuštam našu flotu,
i vraćam je na obale Makedonije.
Došli smo u Aziju osvojiti, pobijediti... ili umrijeti.
Trebam li još da vam pričam?
Vi, okovani Grci, koji ste se borili za perzijski novac,
slobodni ste da se vratite kućama ili da meni služite, kako hoćete.
Jer, vaše je pravo kao Grka od rođenja da ne živite u tiraniji,
već kao slobodni ljudi s pravom izbora.
Slobodni ste se vratiti u Athenu, ako želite,
pošto nemam više koristi od Athenjana.
Ako neće voditi u ovaj sveti rat, onda mora pratiti.
Prihvatit ću svakog čovjeka da se bori za mene...
...koji vjeruju u to.
Grčka je gdje ste vi.
Kuda hodite.
Gdje govorite, dišete, živite.
Aleksandru, piši:
Svakom narodu Azije koji posjedujem,
Darius Perzijski, kralj zemalja svih jezika,
zapovjeđeno je da se okupi na visoravnima Babilona.
Vojska kakvu svijet još nije vidio stoji pred tobom.
Stoga, naređujemo ti, povuci se i vrati.
Vrati se u njedra majke Olimpije.
Jer si još nesmotren i stidljiv dječak,
koji je u neznanju i ludilu došao u Aziju,
sa svojom bandom pljačkaša praviti zlodjela.
Šaljem ti bič, loptu i vreću zlata. Bič da te trenira.
Loptu, da se igraš s djecom svog uzrasta,
a ne da se miješaš u muške poslove. A zlato je za troškove.
Jer, čuh da si siromašan,
a pošto imam zlata koliko je sunca,
ne trebaš dolaziti ovdje kao lopov krasti.
Nisi trebao da nas obavijestiš o svom zlatnom izobilju,
jer ćemo se sada žešće boriti dok sve tvoje ne bude naše.
Niti dame nazivaš "lopovom" i "djetetom",
jer ako me pogubiš, neće to biti veliki trijumf,
jer bi ubio samo nekakvog vođu bande.
Ali, ako ja tebe pogubim, što i namjeravam,
bit će rečeno da je ovaj veliki kralj i ratnik
pao od ruke malenog Grka.
Jer, krenuo sam protiv tebe,
i predajući se besmrtnim bogovima,
ponijet ću pobjedu nad tobom.
Pravi li on kamp?
Pola lige odavde stoje s oružjem, bez zaprega, bez podignutih šatora.
Napast će uskoro, još večeras.
A mi?
Čekat ćemo.
Naredi ljudima da budu pripravni cijele noći...
...i da glasno uzvikuju borbene pokliče.
40,000 konja. Skoro milijun pješadije.
200 kočija sa sječivima u visini kopita.
Rovovi, iskopani kao zamke za našu pješadiju.
1,500 streličara. -Hoće li perzijanci krenuti?
On grli zemlju dao dijete majku. -Podignite kamp.
Kamp? Napasti odmah, večeras. U mraku je veća zbrka.
S obje strane, Parmenio.
Neću krasti pobjedu. Ako trebam posrnuti, neka to bude po svijetlu dana.
Reci ljudima da odmore.
Zli znaci! Zli znaci!
Makedonci - užas, raspad, smrt!
To je znak dobre sreće.
Perzijski mjesec će pokriti makedonsko sunce. Nije li tako, Aristander?
Reci ljudima da se ne plaše.
Nebesa su na našoj strani.
O, Bože Straha,
tebi, protiv neuspjeha... prinosim žrtvu.
Pozivam sve bogove da dokažu meni i svim ljudima
da sam zaista sin nebeski,
darovavši mi na ovaj dan... pobjedu.
Tu pomoć molim raširenih ruku, Ahura Mazda.
Podari mi pravednost i povećaj moje kraljevstvo,
da nikada ne bude uništeno.
Dođi mi u pomoć, kad pozivam.
Vi generali, suputnici, oficiri...
ovu poruku ćete prenijeti ljudima pod vašom komandom:
Ovo je konačna bitka.
Danas, Grčka će biti osvećena,
cijela Azija bit će naša, sva njena blaga u našim rukama,
i sve naše muke gotove.
Ovo je, dakle, plan bitke.
Nadmoćniji su u svemu. Čuvajte hrabrost i disciplinu.
Makedonska vojska je takva, da ako ja padnem u bitci,
samo je jedan čovjek manje.
Perzijska je takva da, ako joj odsiječete glavu, cijelo tijelo se raspada.
Stoga, Makedonci, čekajte.
Čekajte.
Onda, kada napadnemo, mislite samo na jedno:
Ubiti Dariusa! Ubiti Dariusa!
Ubiti Dariusa!
Napad!
Dariusov luk, njegov štit, kočije.
Veliki kralj je pobjegao! Pobjegao je!
Veliki kralj je pobjegao!
Dakle ovo je, čini se, kraljevanje.
Moja majka oplakuje mog oca.
Dopusti nam, Aleksandre, da ga sahranimo prije nego nas ubiješ.
Tvoj otac je živ.
Nemam mržnje prema tebi i tvojoj familiji, Kraljice.
Hrabriji je od svog oca. Kako ti je ime?
- Ochus. - A tvoje?
Amitis.
Roksana.
Idemo na sjever, u Kaspijski klanac, podići još jednu vojsku.
Moj otac i obitelj, kako su?
Hajde!
aleksandar jaše ka nama. Nije dalje od deset liga.
Abdiciraj.
Skloni se.
Hajde!
Onda umri, Dariuse, Imperatore.
Bježi, brzo!
Ovako sam ga našao. -Je li pričao?
Tražio je vode, dao sam mu. -Je li govorio?
Nešto nerazumljivo, o sudbini i veri.
Dao mi je ovo za tebe.
Onda se pomolio. Pa umro.
"Sine moj, Aleksandre, pogledaj što sam bio i što jesam,
bez ikoga pored mene da mi bar oči sklopi."
"Neka Makedonci i Perzijanci sijede u žalosti za mnom."
"uzmi moju kćerku, Roksanu, sebi za ženu,
da se sjeme Dariusa i Filipa pomiješaju u njoj,
i da naši svjetovi postanu jedan."
"U tvoje ruke... predajem svoj duh."
"Neka naše riječi postanu kao jedna."
"U tvoje ruke predajem svoj duh."
Neka ubojica mog neprijatelja istupi, jer mu želim odati počast.
Neka se ne boji, kunem se bogovima i majkom Olimpom
da ću ga predstaviti svim trupama.
Zašto si izdao, zarobio i ubio Dariusa?
Nisam bio sam. Složili smo se da bi nas takav akt favorizirao u tvojim očima.
A perzijska kruna, koju si se usudio staviti na glavu?
Osvojio si mržnju i smrt. -Krivo si se zakleo!
Ne. Ti.
Jer je bio vaš vladar i rođak, i na lojalnost ste se zakleli
Držat ću se date riječi. Bit ćete izostavljeni od svim mojih trupa.
Nataknuti na kolac, i ostavljeni da svi mogu vidjeti...
da samo kralj... može ubiti kralja.
Plačem, prijatelji.
Plačem za sve one Grke koji nisu poživjeli...
...da vide Aleksandra na Dariusovom tronu.
Za Ptolomeja, također tron.
Tonovi za sve vas, jer ćete svi biti kraljevi.
Hephaestion, Nearchus, Harpalus,
svi moji suputnici, generali, vojska - kraljevi, svi do jednog.
Tražite i vaše je.
Zlato, srebro, začini, drago kamenje, žene - sve vaše.
Kleituse! Gdje je Kleitus?
Pijan je. -Ima što mu treba.
Ja također, dajem sve što sam stekao.
Jer sam i ja dovoljno bogat od borbe.
Sine, da se načiniš manje bogatim bilo bi bolje.
Mom kralju, Aleksandru Makedonskom, sinu Filipovom...
koji nas je doveo ovdje, i sigurno će nas vratiti kućama kao pobjednike.
Rat je gotov! Darius je mrtav!
Grad gori! Naši vojnici su zapalili grad!
Vidi, gori! Vidi!
Zapaljen je!
Trebalo bi i ovo mjesto, kao simbol kraja svetog rata,
da Perzijske Imperije više nema, da je Aleksandar osvetio Grčku.
Žene koje su pratile Aleksandra po Aziji,
i sanjale ovaj dan, kada se svi trebamo vratiti u Grčku,
trebam li, Barsin, baciti prvu baklju za tebe?
Ili ćeš je ti, Aleksandre, baciti za nas?
Ne.
Ne. Pogasite ih.
Gasite plamenove! To je moja palača!
Moja palača! Moja!
Ne smije se o Aleksandru govoriti kao
nekome tko ostavlja samo ruševine za sobom.
O njemu će se govoriti ono što je uvijek želio.
Misliš da sam dovoljno pijan da ne znam za tvoj plan da me izdaš?
Izdam? -Ili to ili ne shvaćaš ništa.
Shvaćam ja vrlo dobro. -Što?
Vatra koja u tebi tinja, i nju ugasi.
Ovo je nebeska vatra. -Aleksandre, neka bude kraj.
Zašto? Da me držiš okovanog? -Da.
To je stupanj tvoje ljubavi. -Moja ljubav nema odjeljaka.
Plašiš se da ću te napustiti zbog druge žene.
Ni jedna mi nije rival, osim tvoje majke,
i tvoje bolesne želje da nadvisiš oca!
Nisam ja Filipov sin. Ja sam božji sin.
Svijet je moje tlo,
a moja misija da vladam njime i obnovim ga.
Marširat ćemo do kraja svijeta.
Ljudi te trebaju pratiti, ne bogovi.
I hoće. Svi do jednog!
Athenjani!
Aleksandar zahtijeva da ga formalno proglasimo bogom,
sinom Zeusa Amona.
"O, Athenjani, kada ćete ponovno vidjeti dane svoje slave?"
Demosten jednom zapita.
Sada imate svoj odgovor odgovor - nikad!
Aleksandar, koji je mogao da nas pokori,
a sada osvaja za sebe i ostaje vladar dva svijeta -
Europe i Azije!
U 10 kratkih godina osvojio je svijet.
Borio se 2,000 milja do Babilona.
Miletus, Sidon, Tira...
svi ti veliki gradovi su pali pred njim.
Ušao je u Egipat. Prešao rijeku Eufrat.
Babilon, Persepolis, Susa - sve su to njegove kuće plijena.
Sredio je Dariusa i postavio se za kralja nad kraljevima.
Vladar oba svijeta, postigao je što ni jedan vladar u povijesti.
A sada je ušao na tlo Indije.
Otišao je dalje od bilo kog čovjeka ili boga.
Osvajao je ljude.
Nadvisio je sve bogove!
Napravi odluku, Demostene. Proglasi ga bogom.
Proglasi Aleksandra bogom!
Zašto prolijevati krv tisuća da bi poravnali ambiciju jednog čovjeka,
koji se odrekao oca i ima bolestan odnos s bogovima?
Tako sam čuo da vojnici govore..
Nastavit ćete u Ekbatanu.
Preuzet ćete komandu i utvrditi linije komunikacije.
Zbogom, Parmenio.
Pilotuse, uhićen si... zbog veleizdaje.
Dosta. Dosta.
Što god hoćeš da kažem, reći ću.
Istina je, kovao sam zavjeru protiv tebe.
Ja i moj otac Parmenio!
Za vaše uživanje, veliki kralju,
takmičenje u vještinama između Makedonca i Perzijanca.
20 zlatnih talenata, za provinciju Baktria -
moj kralj je bio velikodušan prema meni.
Kladim se u jednu od perzijskih odora,
koju i ja sada moram naučiti nositi,
da moj Makedonac može pobijediti svakog koga stavite pred njega.
Hajde, perzijanci, kladite se? Borit ćeš se?
Hoćeš li šutjeti? -Ne.
To je za robove, ne za slobodne ljude.
Ili sam to ili me ne pozivaj na večeru.
Ili piće, jel ti je vino udarilo u glavu.
Tvoj otac je mnoge bitke dobio pijan kao Dioniz.
Pošalji svog čovjeka.
Pusti ga živjeti. -Ne. Neka umre,
kao i mnogi makedonci, po zapovijed!
Kleituse, brate. -Mogu li biti brat bogu?
Na krvi Makedonaca si tako veliki izrastao.
Mi smo pobijedili, ne Perzijanci. -Nije bilo ni pobjednika ni poraženih.
Ima poraženih, to su svi koji su pošli s tobom.
Ako ne možeš držati jezik za zubima, idi!
Jezik ti je otekao od vina. Pristaje li to kralju nad kraljevima?
Kleitus je protjeran od Aleksandra!
Za ime nebesa, idi! -Ne dok ne kažem svoje.
Onda stani na svoje pijane noge, ako možeš, i reci!
Odbacio si svakoga tko ti je pomogao, čak i oca!
Ja?
Spasio sam mu život kod Karineje. -Ja sam tvoj kod Granikusa.
Do bolesti mi je dosadio s ovim. -Koliko si mi i dužan.
Kako bi i svakoga tko stane na put tvojoj slavi.
Nema živog čovjeka koji to može.
Ima mrtvih koji mogu, i jesu! Filip, Ataius, Parmenio.
Blizu si izdaje! -Ali ne daleko od istine.
Pusti one koji će se klanjati pred tobom,
i prihvati da si odbacio oca
i proglasio sam sebe za Boga!
Pustite me, ja sam Darius! Zar prijatelji da me hapse?
Puštajte!
"Ovo su tvoji običaji? Ovako Grčka nagrađuje svoje heroje?"
"Hoće li jedan čovjek tražiti pravo nad trofejima tisuća ljudi?"
Citiram Euripida, tvog omiljenog pjesnika,
kao što su Posejnius i tvoja majka, prije Filipovog ubojstva!
Odlazi!
Filipu...
Atalusu...
...i Parmeniju.
Kleituse, brate!
Je li to Aleksandar, koji plače jer je ubio?
Može li to biti on, uplakan od straha i ogovaranja,
a sam je zakon i mjerilo dobrog i lošeg?
Što god bilo urađeno u ime više sile je ispravno.
To su riječi.
I Kleitus je mrtav, ja sam ga ubio.
Vratit ćemo se, Makedonci.
A ja, Ptolomej...
Suputnik Aleksandrov, kasnije faraon Egipatski,
ostajem svjedok užasnog povratka iz Indije u Babilon.
Po prvi put u 1 godina od kako je otišao iz Makedonije,
Aleksandar, bolestan i nemoćan, povukao se.
Ali, čak je i poraz pretvorio u pobjedu.
Jer, u njemu se, poslije smrti Kleitusa,
rodila nova ideja, novo shvaćanje, nova sila -
da ne treba osvajati zemlje, već srca ljudi.
I na kraju žednog putovanja, u Susi,
Aleksandar se zarekao s nama u tu novu ideju.
Neka ova unija bude plodonosna kao sjeme u zemlji,
i neka dijete Aleksandra, Grka i Roksane, Perzijanke,
bude od oba svijeta a živi u jednom.
I neka ovo bude istina svima vama, Grcima i Perzijancima...
koji se ženite danas, ovdje u Susi.
Vama, muškarci i žene s kojima sam živio i s kojima umirem,
Filipe, Euridiko, Parmenio, Pilotuse, Dariuse...
i Kleituse, brate moj...
...poklanjam ovu molitvu.
I vama se molim za mir,
da Makedonci i Perzijanci
i svi ljudi u mojoj imperiji budu jednaki.
Ne samo podanici, već ljudi koji će živjeti i graditi zajedno,
u harmoniji i jedinstvu srca i uma.
Jer, svi smo jednaki pred Bogom.
I ako je Bog otac, onda je otac svima nama.
Ne.
O, ne.
Ne, ne. Ne još.
Ostalo je mnogo za uraditi.
Barsin.
Čovječja sudbina.
Vi bogovi,
nisam li učinio dosta za kratkog života da mogu sjediti kraj vas?
Moram li biti proklet sudbinom čovjeka?
Barsin, pošto umrem,
postaraj se da moje tijelo bude bačeno u rijeku Eufrat,
tako da nestanem,
da ljudi uvijek vjeruju da sam od bogova poslat...
i da se bogovima... vraćam.
Kome ostavljaš svoju imperiju?
Ostavljam... najjačem.
Čuda je mnogo, ali nema većeg čuda od čovjeka.
Kraj